Národní výstava psů - Mladá Boleslav

Moc jsem se těšila. Kvůli dovolené jsem musela oželet Intercanis v Brně a začal se projevovat výstavní absťák. Holky přihlášený nebyly, neboť u Dragy za a) nevím, jak by snášela celodenní třicetistupňový vedra bez možnosti zalézt někam do chládku, která se dají na červencové výstavě očekávat a za b) pořád ne a ne shodit kožich a tak jsem předpokládala, že bude línat právě v době prázdnin. A to bych pak místo chlupatého belgičánka vystavovala štětinatého divočáka. A Trixinky výstavní kariéra nejspíš skončila, protože kvůli křivé nožičce a kulhání, které je následkem úrazu, nemůže dostat lepší známku než velmi dobrou.Co naplat, že má moc pěknou hlavičku a stavbu těla. Ale protože nerada jezdím sama, bude mi i nadále Trixa dělat doprovod.
Po šesté hodině ráno jsme vyšly na vlak. Na nádraží dorazila i kamarádka Dana, která je velkou příznivkyní německých ovčáků a tak občas jezdíme po výstavách spolu.Cesta ubíhala bezvadně a protože je Dana spolužačka ze základky, zdrbly jsme, koho se dalo :-) Při přestupu v Nymburce jsme zjistili, že s námi cestují i dva nádherní afgánští chrti.V celkem plném vlaku jsme usedly k jednomu pánovi. Nemohlo nám uniknout, že pán se psů bojí, ačkoli neřekl jediné slovo. V jedné chvíli mu Trixa stoupla na nohu a on uskočil jako by ho přinejmenším kousl jedovatý had. Ale nesl to statečně a dál se tvářil, že tu nejsme. S velkým ulehčením jistě uvítal, když mě průvodčí vyzval, abych nasadila Trixe náhubek.Ta prozměnu nasadila výraz týraného zvířete.

Po příchodu na výstaviště přišel šok v podobě katalogu + vstupného. Zaplatila jsem dohromady 160 Kč a tím začaly nějak mizet moje finanční prostředky. Hned poté následoval nákup samolepky na auto se šeltičkou, protože tu doma nemám a u dalšího stánku i s belgičanem, tu sice doma mám, ale už od sluníčka vybledlou.No a k tomu nějaké ty pamlsky pro Dragu, která zůstala doma, no a další a další dobroty pro pejsky i pro mě.

Když jsme našly kruh se šeltiemi, byl už obležený vystavovateli. Podařilo se nám najít místo, kde byla šance, že zůstanem suchý, protože začalo mírně pršet. Kruh byl pod stříškou, tak pejsci zůstali suchý. Před šeltiemi se posuzovali ještě briardi, tak jsme se vydaly na prohlídku stánků. Trixi to pojala jako bufet a musela ochutnat z každé misky. Když prodejci viděli, jak ji chutná, měli radost a zásobovali nás vzorky. Poprvé jsem narazila na to, že můj všežravý pes pohrdl jednou značkou granulí. Ale byla to asi nějaká její momentální indispozice, protože jsem jí nabídla rohlík se sýrem a jablko a to taky nechtěla. A že se po tom jinak vrhá.
Nějaký čas jsme strávily u kruhu německých ovčáků. Shodly jsme se na tom, že to jsou zepředu nádherná zvířata. Mají krásné hlavy, pěkné zbarvení. Ale stavba těla se nám nelíbila, vypadají, jakoby byli ochrnutí. A v pohybu to ještě vynikne. Zaujal mě však pes ze třídy veteránů, dvanáctiletý Hard Z Mokropeské zahrady. Jeho vitalita byla úžasná. Dostal výbornou.Že jsou takhle čilí belgičani, to vím, ale u NO mě to překvapilo. Třeba by mě chovatelé a majitelé tohoto plemene vyvedli z omylu, ale já znám spíše ty, kteří se v deseti letech loudají za páníčkem.
Velkou radost mi udělali pořadatelé umístěním československých vlčáků hned vedle šeltií. Byli krásní a elegantní. Z druhé strany byl kruh s bloodhoundy. Je to zajímavé plemeno, líbí se mi. Trochu mi připomínali sousedovic Borka - křížence baseta s kokršpanělem. Vypadá jak zmenšenina bloodhounda.
Belgičtí ovčáci byli umístěni ve středu areálu, prošla jsem kolem s tím, že se ještě zastavím. Pokochala jsem se nádhernými štěňátky tervíků a maliňáčka. Ale pak jsem se zapomněla u šeltiček a přišla pozdě. Škoda, že šeltie a tervuereni jdou na řadu vždy ve stejnou dobu. Šeltičky poté co se posoudí kolie krátko i dlouhosrsté ( i když v tomto případě to byli briardi) a tervuereni zase až po groenech a maliňáčcích.

Co se týče výsledků šeltií, ty nemám přesné, jak jsem stále někam odbíhala. Abych neuváděla nějaké chybné info, pročtěte si výsledky na stránkách šeltií. Já jsem prostě ulítlá na ty modré, tak se mi velmi líbil Nifty Merlin z Ďáblovy studánky a Madlenka Z Karlova hrádku. A taky pěkně zbarvená hlavička trikolorky Kiki Ze Zlaté hvězdy. Ale i ostatní pejsci byli moc pěkní a 34 šeltiček, to pohladí oko i duši.
Odpoledne už zbylo jen rozloučit se se známými a vyrazit opět směr nádraží. Vlak jsme stihly tak tak. (To je u mě zcela normální) Spolu s námi cestoval border teriér a jeho příjemné paničky. Všechny jsme se podivovaly nad tím, jak je možné nedoporučit k chovu pejska proto, že je přerostlý, když není dána horní hranice. A velký nebyl.
Z Nymburka cesta neubíhala. Navíc to byl vůbec nejšpinavější vlak, kterým jsme ten den jely. Průvodčí náhubek nevyžadovala, ale Trixa ho nakonec stejně dostala. A to poté, co vylovila pod sedadlem slupku od salámu. A takových fujtajblů tam bylo povícero. Doma na nádraží nás už čekal táta s autem. To si totiž vždy objednám jako taxika, abychom nemuseli ještě ten 1,5 km domů pěšky. Samozřejmě, že mu to zdůvodním, aby Trixinku nebolela nožička. Ale on stejně ví, že to je spíše moje lenost.
Draga nás doma řádně pročichala, zbaštila pamlsky a já ji slíbila, že příště pojede taky.